User:Inhol24/Fishman & Garcia (2010)

Om texten nedan
Den text som är publicerad nedan är skriven som en personlig läslogg av en text som ingår i forskarutbildningskursen KOIIA I på Örebro universitet. Den är en slags sammanfattning och ska inte betraktas som något annat än som just läslogg. Mer information om det sammanhang texten är skriven i hittar man om man klickar på mitt namn ovan.

Fishman, Joshua & García, Ofelia, ed. (2010): Handbook of language and ethnic identity. Disciplinary and regional perspectives, Volume 1, Second edition

Boken inleds med ett kapitel kring “Foundations”:

“Sociolinguistics: Language and Ethnic Identity in Context” av Joshua A Fishman
Man kan se på det fält som intresserar sig för minoritetsstudier ur ett sociolingvistiskt perspektiv, menar Fishman inledningsvis, men påpekar också att sociolingvistik i sig själv också kan undersökas ur detta perspektiv. Han hävdar att sociolingvistik hjälper oss att bättre uppskatta världen vi lever i och den ökande makten hos språk, mycket mer än den hjälper oss att kontrollera denna värld (s. xxxiv). I sitt inledande kapitel sätter han in språk och etnisk identitet i en sociolingvistisk kontext. Fishman lutar sig mot Johann Gottfried Herder (1744-1803) och Benjamin Lee Whorf (1897-1943), som han menar att är 2000-talets begreppsmässiga stöd för sociolingvistiken, trots att de levde och verkade långt tidigare. Herder avvisade t.ex. kraftfullt den kritik som fördes fram om att de som var lojala mot sina folkspråk hyllade en föråldrad och oföränderlig värld, som var omodern i en ständig förändring och modernisering av den internationella verkligheten. Han hävdade att illojalitet mot familjen, språket och traditionen, liksom en ”falsk modernisering”, skulle leda till en värld som ständigt skulle åderlåtas och där de starka skulle svälja de svaga (s. xxxi). Från Herder går det en filosofisk tråd till Whorf som förenar dem båda, menar Fishman vidare. Det är enligt honom tack vare Whorf som vi alla idag är sociolingvister.

Språk

Om vi tittar på termen ”språk”, så menar Fishman att den omfattar varierande typer, eller ”varieteter” av socialt länkade mänskliga koder, likväl som de attityder, uppträdanden, funktioner och användningskonventioner som är kännetecknande för var och en av dem (s. xxiii f). De vanligaste språkvarieteterna inkluderar fyra kännetecken menar Fishman vidare. Dessa fyra kännetecken är beskrivs på s xxiv :


 * 1) Standardisering, som syftar på den auktoritativa, interna ”icke-informationen” i språket som går genom alla utbildade medlemmar i talgemenskapen. Standardisering kan sägas vara slutprodukten av behovet att man ska ha t.ex. en enhetlig stavning och överenskommelser om grammatik, skiljetecken uttalssystem.
 * 2) Självständighet (autonomi), som hänvisar till den interna inom-gruppsliga utvärderingen av varieteter med avseende på deras” icke-information” och den externa bedömningen av samma varieteter med avseende på konsekvenserna av denna typ av information.
 * 3) Historicitet, som handlar om uppfattningen om att varieteten har en lång och framstående historia.
 * 4) Vitalitet, som hänvisar till övertygelsen att varieteten har ett stort antal talare, läsare, skrivare och människor som förstår den.

Fishman varnar dock för att alla varieteter kan bli ideologiskt/politiskt belastade. Man kan också koppla sådana språkvarieteter som kreolska språk och pidginspråk till etnicitet och alla varieteter kan också stiga eller falla i prestige eller funktionell status (s. xxv).

Etnicitet

Fishman menar att termen ”etnicitet” har en mycket polysemisk och ofta mindre känd funktionell roll i engelska språket och bara kan förklaras genom att man ställer vissa mänskliga kollektiv mot vissa andra (s. xxv). Traditionellt sett så omges termen av både positiva och negativa halvskuggor, men om man beaktar det faktum att nästan alla amerikanska collegen idag erbjuder etniska studier på olika institutioner så kan man förmoda att termen är på väg att genomgå en slags återhämtning och etableras på nytt.

Fram tills mitten av 1930-talet var det fullt tillåtet att försöka skilja mellan t.ex. spansk-amerikaner och grek-amerikaner genom att människor själva fick svara på frågor kring vilken ras man tillhörde. Dessa uppgifter samlades sedan in och sammanställdes till statistik. Men i slutet av decenniet kunde man inte längre lita på frågorna och de svar man fick in, mycket beroende på att nazismen vann mark och där man gjorde inomeuropeiska skillnader mellan folk. På så sätt blev en till synes neutral fråga i princip helt omöjlig för människor att svara på förklarar Fishman. Fortfarande idag är dock etnicitet en folkräkningsfråga och då den har den största andelen mätfel så kommer man under en överskådlig framtid att fortsätta försöka förbättra tillförlitligheten kring de frågor människor svarar på (s. xxvii).

Identitet

Precis som språk och etnicitet är högst kontextuella så är identitet det också. Fishman menar att identitet till och med kan vara den mest kontextuella termen av de tre. Detta beror främst på att den påverkas så mycket av olika omständigheter och motsättningar som spelar på den, ändrar den, och skapar eller återskapar den (s. xxviii).

Etnisk identitet är en slags identitet som både individer och kollektiv kan visa och vara medvetna om menar Fishman.

Finns det då något som kan sägas vara en ”sann identitet”? Fishman hävdar att det är ett mycket partiskt och egennyttigt begrepp utifrån olika perspektiv, som i sig själv är en produkt av ett begränsat och självcentrerat verklighetsperspektiv. En del hävdar att det bara finns situationellt och kontextuellt mer effektiva identiteter och mer eller mindre framträdande identiteter men inte någon ”sann identitet”. Identitet och medvetenhet är inte jämnt fördelade över sammanhängande och samtida samhällen. De kan vara komplexa eller enkla och även om man i en viss tidpunkt inte är medveten om dem så kan de kan innehålla komponenter som kan resas i medvetandet, antingen frivilligt eller ofrivilligt (s. xxix).

Chapter 6: “Linguistic and Ethnographic Fieldwork” av Nanyc C. Dorian
I detta kapitel presenterar Dorian länken mellan språk och etnicitet, både ur idealt och verkligt perspektiv. Hon ger några konkreta exempel på etnografiska studier kring några språk och tar upp dilemman, möjliga källor och framtidsutsikter.

Vad kan vara mer okomplicerat än en människa och hennes språk? Så inleder Dorian sin text men visar sedan att det faktiskt inte alls är så okomplicerat som man kan tro. Det är sällan som det är så okomplicerat i verkligheten, utan det är snarare tvärtom så, att även det idealistiska fältarbetet är fullt av möjliga problem.

Om vi tänker oss att en forskare ska göra ett fältarbete utifrån ett intresse kring språk och etnicitet så skulle det enklaste och mest ideala vara att det fanns en speciell plats där en särskild sorts människor levde och på denna speciella plats, så skulle de tala ett särskilt språk. I verkligheten är det dock mycket svårt att hitta sådana ”rena” och speciella miljöer. Ett exempel på detta menar Dorian att är att de flesta av världens språk inte är begränsade till egna områden. I världen räknar man med att det finns ungefär två hundra länder, men antalet språk beräknas vara uppemot sex-sju tusen. Detta innebär att de flesta språk i världen talas i länder/på platser där något annat språk är officiellt erkänt och gynnat framför lokala språk.

Dorian menar att människor, vars språk inte är officiellt erkänt, kan vara väldigt klara över sin identitet och måna om att bibehålla den. Därför kan de vara mindre villiga att dela med sig av någon kunskap om sig själva och sitt språk. Ju mer underordnade och kuvade de upplever sig vara, desto mer beslutna kan de vara att behålla för sig själva vad som är kvar i deras egen kultur, inklusive sitt språk (s 90). Detta kan medföra problem för t.ex. etnografiska forskare.

Dorian ger exempel på några fall där forskare mött fältet och uppnått lyckade respektive misslyckade resultat; Garo i Indien, Ugong i Thailand, Cayuga i Oklahoma, Nordamerika och Elmolo i Kenya.

Längre fram i texten diskuterar Dorian moderna förutsättningar för och hot mot små språks livskraft och överlevnad. Något som är svårt är att lokala politiska system sätts under press av staten för att t.ex. skicka unga män för tjänstgöring inom militären långt hemifrån. Även skolgång kan utgöra en fara för de små språken om skolorna är statligt sponsrade, eftersom man då främst lär ut det officiella språket. Fältarbetare som vill studera t.ex. ett lokalt språk och som ser fram emot att lära sig ett mindre välkänt språk och lära sig om det traditionella livet i en by kan upptäcka att befolkningen inte längre lever i en enspråkig miljö med traditionella metoder, utan i en tvåspråkig sådan där man hellre köper konserverad mat utifrån än lagar den på traditionellt sätt med lokala grödor.

Hursomhelst – idag kan vi uppleva en känsla av brådska på grund av att så många språk tenderar att försvinna, menar Dorian. Hon menar att talare och forskare möter en drastisk förlust av historia och kunskap då små och strikt lokala språk går förlorade. Många gånger kan det tyvärr vara så att forskaren på fältet möter informationen att den sista talaren av språket precis har dött. Självklart är det så att man kan göra lyckade översättningar, men översättningar kan aldrig förväntas täcka exakt samma sak som de ursprungligen täckte på sitt originalspråk menar hon.

De språk som är kända som ”isolater” anses vanligtvis vara de mest viktiga att studera och bevara menar Dorian. Isolater är språk som inte har några kända släktingar (eller i alla fall inga andra överlevande språk) som utvecklats från deras ursprungliga talade form. Isolater representerar därmed en hel lingvistisk familj i och av sig själva. Det finns alltså ett stort intresse för att studera isolater och tidigare var det ofta ensamma forskare som genomförde fältarbeten, men på sista tiden har detta övergått till att istället ofta utgöras av team av forskare. Fördelen med att man istället för enskilt arbetar i team är att forskare kan vara olika bra på olika saker och därmed kompletterar varandra. Men det finns ett evigt etiskt dilemma i fältarbeten: det faktum att forskaren introducerar en slags störning genom att föra med sig utomstående influenser till isolatens miljö – och ett team av forskare mångdubblar dessa effekter.

Chapter 7: “Mapping Linguistic Diversity in Multicultural Contexts: Demolinguistic Perspectives” av Guus Extra
Vid skrivandet av denna läslogg fastnade jag redan i första meningen, eftersom det slog mig att jag inte hade någon term på svenska för att översätta ”demolinguistics” med. Jag gjorde en sökning på Internet för att se om det fanns något etablerat begrepp men jag hittade inget. Kanhända en språkforskare kan tipsa mig om en lämplig översättning av termen, men tills vidare väljer jag att använda mig av ”demolingvistik” eftersom det hjälper mig att hålla fokus på vad texten handlar om. Extra börjar själv med att förklara att termen ”demolinguistics” myntats av demografer i Quebec under 1970-talet och att det under de senaste decennierna förekommit internationella korsningar av demografi och lingvistik. I nyare forskning har man kallat det för ”linguistic landscaping”.

I detta kapitel vill Extra erbjuda tvär-nationella ”demolingvistiska” perspektiv på språk som är annat än ”nationella” språk. Geolingvistisk och ”demolingvistisk” forskning kännetecknas av att de använder sig av ett empiriskt tillvägagångssätt som hyser ett starkt intresse för stora samlingar data och som vill visa resultaten i form av tabeller och språkkartor. Extra visar med hjälp av en tabell (s. 108) hur etnografisk forskning och demo/geolingvistisk forskning förhåller sig till varandra. Då det gäller forskningsmetoder menar han att etnografisk forskning kännetecknas av att vara induktiv, kvalitativ och att den använder sig av deltagande observationer medan demo/geolingvistisk forskning istället är deduktiv och kvantitativ, och håller distans mellan forskaren och informanterna. Då det gäller data så är det vanligaste att man i etnografisk forskning använder sig av observerade data i multipla kontexter och intervjuer som är öppna och djupa medan demo/geolingvistisk forskning stället använder sig av rapporterade data i ensamma kontexter och utvalda uppsättningar frågor i enkäter som är utformade i förväg. I etnografisk forskning gör man dessutom gärna fallstudier med ensamma eller ett fåtal informanter medan man i demo/geolingvistisk forskning genomför storskaliga studier med många informanter.

Extra menar att ”demolingvistik” på flera olika sätt kan hjälpa till då man analyserar frågor om språk och etnicitet. Till exempel kan storskaliga språkdata erbjuda viktig information om både spridningen av och livskraften hos språk som en kärna i etniska identiteters värde för olika grupper i flerspråkiga samhällen. Språkdata kan också korsas med andra typer av data, på både individ- och gruppnivå, såsom utbildning, kön och ålder.

I sitt kapitel vill Extra jämföra den kunskap som finns i Europa kring kartläggning av den språkliga mångfalden i olika mångkulturella sammanhang, med initiativ som tagits i andra delar av värden. Han visar sedan i texten hur dels några engelsktalande länder, som Australien, Canada, Sydafrika och USA använt sig av frågor kring språk och etnicitet i folkräkningen och sedan hur man gjort i några europeiska länder. Extra diskuterar också kring att det inte finns något enkelt sätt att lösa identifikationsproblem och att frågor om etnicitet, härkomst och/eller ras har varit bevisat problematiska i alla länder.

Avslutningsvis menar Extra att han i sitt kapitel har diskuterat begrepp, mönster, metoder och databaser för att kartlägga lingvistisk mångfald i multikulturella kontexter. Då det handlat om databaser har han gjort en skillnad mellan folkräkningsdata, registerdata och enkätdata.

Chapter 8: ”Borders” av Tope Omoniyi
Omoniyis text handlar om gränser – eller egentligen mer om gränsland, som jag tolkar honom. Han skriver att han skiljer mellan ”boundaries”, som han menar att är fysiska eller begreppsmässiga avgränsningar mellan två enheter, vilka kan uttryckas i relation till individuella nationer antingen som oberoende enheter eller som en skiljelinje som separerar sådana enheter, och ”borders” eller ”borderlands” som hänvisar till kulturella platser eller gemenskaper som utvecklas kring gränser. I min läslogg översätter jag eventuell förekomst av ”boundaries” till ”gränslinjer”, ”borders” till ”gränser” och ”borderlands” till ”gränsland”. Översättningarna kan säkerligen diskuteras och jag välkomnar förslag på alternativ.

Förverkligande av begreppet gräns kan ske både abstrakt och fysiskt och är på intressanta sätt sammanlänkat med inom-gruppsliga och utom-gruppsliga identiteter, liksom av de nyanser som produceras diskursivt menar Omoniyi.

Omoniyi använder sig av Momoh´s tre typer av gränsländer: maximala, minimala och zero-gränsländer. De maximala gränsländerna kännetecknas av kulturell och lingvistisk samhörighet över gränslinjer medan minimala gränsländer istället kännetecknas av avsaknaden av kulturell eller etnisk samhörighet inom en diameter om två till fem kilometer. I zero-gränsländer separeras samhällen som är ideologiskt motsatta och benägna till friktion och spänning genom gränslinjer som ofta utgörs av fysiska barrikader, som t.ex. i Nord- och Sydkorea.

I sin text ställer sig Omoniyi frågan vad gränser för med sig då det handlar om hur vi föreställer oss etnicitet och hur etnicitet påverkar vår syn på gränser. Han menar att folkgrupper som sträcker sig över internationella gränslinjer uppfattar gränslandet annorlunda än folkgrupper som befinner sig inom samma gränslinjer.

Nationalitet länkar människor till ett hemland, som en slags identitetsmarkör. Nationalitet är vad som står på resedokument som t.ex. pass, vilka människor måste ha med sig då de passerar internationella gränslinjer skriver Omoniyi. I maximala gränsland kan invånare välja sin nationalitet utifrån rådande omständigheter men ibland är populationen offer för den nationella språkpolitik som råder på deras sida om gränsen, så att de måste lära sig t.ex. engelska eller franska. Omoniyi vill poängtera att det inte alltid är lätt att prata om identiteter i relation till gränsländer i termer av ensamma variabler som t.ex. nationalitet, etnicitet, språk osv.

Som avslutning på sin text drar Omoniyi några generella slutsatser kring relationen mellan språk, etnicitet och identitet å ena sidan och gränser å den andra:
 * 1) Relationen kan variera beroende på en klyftas karaktär, t.ex. så som Momoh gör mellan maximala, minimala och zero-gränsland där minimala och maximala gränsländer betonar etniska identiteter.
 * 2) Invånare i gränsländer möter språkfrågor som motiverar till val och planering på individnivå eller statlig nivå.
 * 3) Medan samarbete i form av handel och sämja har möjlighet att underlätta gränsländers interaktion, och möjligen till att omskapa minimala gränsländer till maximala gränsländer, så har konflikter motsatt effekt.

Conclusion: ”Languaging and ethnifying” av Ofelia García
Detta kapitel fungerar som en sammanfattning och börjar med att sammanställa hur språk och etnisk identitet har utvecklats genom historien. García presenterar också begreppen ”languaging” och ”ethnifying” utifrån bokens alla kapitel. Det är svårt att hitta bra termer på svenska som fångar innebörden av dessa begrepp, men ”languaging” kan ganska enkelt översättas till den nu allt mer vanligt förekommande svenska termen ”språkande” medan det är mycket svårare att hitta en svensk översättning för ”ethnifying”. I denna läslogg har jag tillfälligt och förenklat valt att använda mig av ”etnifierande”.

Om vi väljer att använda oss av verb istället för substantiv då vi namnger språk och etnicitet kan vi lägga fokus på att det är människor, både individer och grupper, som använder sig av diskursiva och etniska praktiker för att uttrycka vad de vill vara menar García. Hon menar att det är just förmågan ”att språka” och ”att etnifiera” som är de mest viktiga uttrycken för den roll vi har som mänskliga varelser, för det är det som ger livet mening. Identifierande sker helt enkelt genom språkande och ”etnifierande” menar Gacía (s. 519).

Språkande hänvisar till människans diskursiva praktiker medan ”etnifierande” pekar på handlingen att tillkännage och påtala uppmärksamhet för en identitet. Detta sker genom ett utpekande av vissa etniska praktiker, inklusive språkande.

García presenterar tre huvudteman som hon menar att har framkommit i de olika texterna i boken:
 * Språkande och ”etnifierande” är möjliga att hantera, genomföra/utföra och föreställa sig och är dessutom viktiga.
 * Språkande och ”etnifierande” påverkas av globaliseringen men också av det lokala.
 * Språkande och ”etnifierande” kan störas eller stödas av utbildning.