User:Inhol24/Staunæs (2003)

Om texten nedan
Den text som är publicerad nedan är skriven som en personlig läslogg av en text som ingår i forskarutbildningskursen KOIIA I på Örebro universitet. Den är en slags sammanfattning och ska inte betraktas som något annat än som just läslogg. Mer information om det sammanhang texten är skriven i hittar man om man klickar på mitt namn ovan.

Logg
Ofta kopplar man begreppet intersektionalitet till diskurser som handlar om civila rättigheter och det används ofta i politiska och juridiska texter, skriver Staunæs i "The complexity of intersectionality"(2003). Hon menar då sådant som kan kopplas till kvinnors rättigheter, etnicitet, minoriteter, funktionshindrade och homosexuella. Dessutom har man i akademiska texter vidgat begreppet så att det också används i analyser av hur t.ex. ras, kön och klass interagerar i relation till varandra. Men ur en psykosocial synvinkel menar Staunæs att det är dags att ställa sig frågan var själva ”individen” har tagit vägen i allt detta.

Staunæs menar att subjektivitet är ett poststrukturalistiskt begrepp som handlar om en persons känsla för sig själv. Om man jämför med begreppet identitet så kan subjektivitet omfatta både stabilitet, förändring och brister. Sociala kategorier består av delar av olika positioner och av subjektivitet och uppfattas ofta som statiska variabler (som t.ex. pojke eller turkisk) men kan också inkludera sådant som att vara en duktig elev, ha talang eller vara en ledare. Sociala kategorier kan fungera som verktyg för urval och ordning, för inkludering och exkludering och för positionering och hierarkier menar Staunæs.

För att man ska kunna använda sig av begreppet intersektionalitet på individnivå så måste man ha ett majoritetsinkluderande förhållningssätt där sociala kategorier som kön och etnicitet inte uppfattas som speciella minoritetsfrågor. Staunæs menar att man inte kan se på t.ex. kön och ålder som kategorier som är privilegierade bara för vissa, utan de måste ses som kategorier som produceras, accepteras och undergrävs i relation till varandra.

Något som enligt Staunæs är viktigt att notera är att kategorier inte blandas på samma sätt eller lika – det finns ingen förutbestämd hierarki mellan kategorierna som säger att ”först kommer kön, sedan etnicitet” eller tvärtom och då man gör en analys måste man välja sitt eget perspektiv. Görandet av intersektionalitet handlar om görandet av relationer mellan olika kategorier, effekterna av dem och resultaten i form av subjektiva positioner.

I Where have all the subjects gone? Beskriver Staunæs också en studie som hon gjort på en ”multietnisk” skola i Danmark. Hon tittade på hur 12-14-åringar hanterade kön och etnicitet i sitt dagliga liv. Eleverna fick ta kort på sitt liv i skolan, på aktiviteter, med vänner, på lärare, material och kläder m.m. Därefter arrangerade Staunæs intervjuer utifrån olika teman. Efter intervjuerna ville hon titta på hur två elever använde sig av kön och etnicitet som verktyg för sin anpassning och hur dessa två kategorier intersektionerade och återskapade problematiska/oproblematiska subjektpositioner.

Staunæs valde ut två pojkar som hon kallar Anders och Ûmit och gjorde bland annat intervjuer med dem. Hon kunde se att Anders, som kan sägas vara ”dansk” såg på sig själv som ”vanlig” och oproblematisk. Han var ”i synk” med omgivningen helt enkelt och han funderade inte över sin egen position, sitt förnuft eller sina handlingar. Han var hemma i sin kunskap om hur han skulle vara för att vara en god elev. Han talade om andra pojkar som ”bad boys” och pojkar som gjorde dåliga saker. Ûmit hörde tillkategorin ”turkar” och han talar i intervjun om sig själv som någon som existerar i marginalen, både då det gäller ”att vara dansk” och ”att vara elev”. Han talar om sig själv som att inte vara ”i synk” med omgivningen, och han talar om Anders och hans kamrater som ”sissies”.

Staunæs noterar att båda grupperna talar om varandra som ”de andra”.

Ingen av grabbarna talar om kön som en viktig komponent utom då de benämner varandra som ”bad boys” och ”sissies”. Det stämmer in på att den teori som menar att en person som kroppsligen ser ut som en man sällan uppfattas som just man, utan istället som ”normal”.

Anders refererar till sig själv och sina vänner som ”danskar” och till de andra som ”turkarna”, ”invandrarna” eller ”utlänningarna”. För honom är danskarna fredliga medan turkarna alltid är provocerande och slåss. För Ûmit handlar det om att han ser sig som placerad i en låg-positionerad etninsk grupp ”De andra”, men han vill inte lämna denna grupp eller flytta ut ur kategorin ”Turkar”. För honom är skolan indelad i två etniskt bestämda grupper: De privilegierade etniska danskarna och ”utlänningarna” som de underordnade.

Anders och Ûmit delar kategorierna ålder, kön och det att vara elever. De är båda på väg ut ur barndomen och in i ungdomen. De är positionerade och kategoriserade som pojkar och de är elever inom samma kontext på samma skola. Men vad de inte delar är på det sätt deras erfarenhet har delats in i sina kategorier av rasisk etnicitet. Staunæs menar att Ûmit går mot att bli det som mer traditionellt varit att vara maskulin. Han och hans vänner blir mer ”hyper-maskulina” för att positionera sig och för att hitta en plats för sig i samhället. De blir mer hårda, sega och aggressiva och mycket handlar om inbördes jämförelser pojkar emellan, snarare än mellan pojkar och flickor. De kan inte uppnå samma sak genom att försöka bli populära, hävda sig som smarta, bära de rätta kläderna eller utöva de rätta sporterna eftersom det där blir konflikter med danskarna. Anders å sin sida har allt sitt med sig – han kan inte bli som ”turkarna” utan att då betraktas som t.ex. rasist, utan han förväntas uppföra sig lugnt och förståndigt.