User:Inhol24/Wenger (1998)

Om texten nedan
Den text som är publicerad nedan är skriven som en personlig läslogg av en text som ingår i forskarutbildningskursen KOIIA I på Örebro universitet. Den är en slags sammanfattning och ska inte betraktas som något annat än som just läslogg. Mer information om det sammanhang texten är skriven i hittar man om man klickar på mitt namn ovan.

Introduction – A social theory of learning
Wenger börjar med att sammanfatta sina antaganden kring frågor om lärande och om kunskapens karaktär, om vetande och kunnande. Han börjar med fyra antaganden på sidan fyra:
 * 1) Vi är sociala varelser. Detta är enligt Wenger en central aspekt kring lärande.
 * 2) Kunskap handlar om kompetens beträffande uppskattad eller värderad förmåga - till exempel att sjunga i takt, upptäcka vetenskapliga fakta eller att sätta samman maskiner och så vidare.
 * 3) Kunskap handlar om deltagande i utförandet av ovanstående förmågor vilka handlar om ett aktivt engagemang i världen.
 * 4) Mening – vår möjlighet att erfara världen och vårt engagemang i den som meningsfullt – detta är slutligen vad lärande handlar om att producera.

Wengers antaganden innebär en teori där fokus läggs på lärande i socialt deltagande. Med deltagande avses inte bara engagemang-händelser, i vissa verksamheter, med vissa människor, utan det är en mer omfattande process som krävs för att man ska bli aktiva deltagare i sociala gemenskaper och för att man ska kunna konstruera identiteter i förhållande till dessa gemenskaper menar Wenger.

Han hävdar vidare att en teori kring socialt lärande måste inkludera nödvändiga komponenter som kännetecknar socialt deltagande som en lärprocess och en process för vetande. Dessa komponenter är med hans egna begrepp ”meaning”, ”practice”, ”community” och ”identity”:
 * 1) Meaning: ett sätt att tala om vår (föränderliga) förmåga – individuellt och kollektivt – att uppleva vårt liv och världen som meningsfull.
 * 2) Practice: ett sätt att tala om gemensamma historiska och sociala resurser, ramar och perspektiv som kan upprätthålla ett ömsesidigt engagemang i handling.
 * 3) Community: ett sätt att tala om de sociala konfigureringar, i vilka våra förmågor är definierade som värda att följa och där vårt deltagande är att känna igen som kompetens.
 * 4) Identity: ett sätt att tala om hur inlärning förändrar vilka vi är och där vi skapar personliga historier kring att bli något i våra gemenskapers kontext.

Wenger använder sig av begreppet ”communities of practice” vilket är svårt att på ett enkelt sätt översätta till ett passande svenskt begrepp. Lite grovt översätter jag det här till praktikgemenskaper för att få med båda orden och signalera att det handlar om gemenskap inom olika praktiker. Detta utvecklar han sedan.

Wenger menar att vi alla hör till olika praktikgemenskaper under olika tider och tillfällen, hemma, på arbetet, i skolan och i våra hobbies. De praktikgemenskaper vi tillhör ändras över tid under loppet av våra liv och de är en integrerad del av vår vardag. De är så informella och så genomgripande att de sällan kommer i tydligt fokus eftersom de av dessa anledningar är så totalt familjära.

Lärande är inte en separat aktivitet betonar Wenger. Det är ingenting vi gör när vi gör något annat eller när vi slutar göra något annat.

Wenger tar upp användningen av ”ett perspektiv”. Han menar att det att ha ett perspektiv på något inte liknar ett recept som talar om för dig vad du ska göra. Snarare fungerar det som en vägledning till vad man ska rikta uppmärksamheten mot, vilka svårigheter man kan vänta sig och hur man ska närma sig problem.

På sidan 14 ställer Wenger upp en bild som visar hur en social teori kring lärande förhåller sig i mitten, omgiven av teorier för sociala strukturer, för makt, identitet, subjektivitet, situerad erfarenhet, mening, praktiker och kollektivitet.

Part I: Practice
I del I i sin bok diskuterar Wenger begreppet praktik och det slags sociala gemenskaper som definieras av praktiker.

Intro I – The concept of practice
Termen praktik används ibland som en antonym för teori, idé, ideal eller tal menar Wenger. Hans egen användning av termen speglar inte en dikotomi mellan det praktiska och det teoretiska, ideal och verklighet, eller talande och görande, utan praktikgemenskaper inkluderar dem alla menar han, även om det ibland finns diskrepans mellan vad vi säger och vad vi gör, vad vi strävar efter och vad vi klarar av, vad vi vet och vad vi kan bevisa. Vi har alla våra egna teorier och sätt att förstå världen skriver Wenger, och hävdar att våra praktikgemenskaper är platser där vi utvecklar, förhandlar och delar dem.

Chapter 1 – Meaning
Med praktik avser Wenger först och främst en process i vilken vi kan uppleva världen och vårt engagemang i den på ett meningsfullt sätt. Det handlar alltså om mening som en erfarenhet i vardagslivet. Han hävdar att:
 * 1) Mening är belägen i en process som kan kallas ”förhandlande av mening”
 * 2) Förhandlandet av mening inkluderar interaktion mellan två processer, som kallas deltagande (participation) och reifikation (reification, vilket betyder ett slags förtinglingande, som att man betraktar människor och mänskliga relationer som något som kan köpas och säljas).
 * 3) Deltagande och reifikation utgör det som är grundläggande för den mänskliga erfarenheten av mening och därmed för praktikens natur.

Deltagande är en aktiv process, men Wenger vill reservera termen för aktörer som är medlemmar i sociala gemenskaper. Han menar t.ex. inte att en dator ”deltar” i en praktikgemenskap även om den kan vara del av denna praktik och spela en aktiv roll då det handlar om att få speciella saker gjorda. Istället är ett kännetecken på deltagande just möjligheten till ömsesidigt erkännande och i och med detta är deltagande samtidigt en källa till identitet.

Termen reifikation är mindre vanlig än deltagande, men Wenger menar att den är ett användbart begrepp för att beskriva vårt engagemang med världen, som produktion av mening. Med termen reifikation vill Wenger täcka in en rad processer som inkluderar t.ex. skapande, utformande, representation, benämnande, inkodning och beskrivande, likväl som uppfattande, tolkande, användande, återanvändande, avkodning och ombildning. Reifikation skapar vår erfarenhet och kan göra det på mycket konkreta sätt – att använda ett verktyg för att utföra en aktivitet ändrar aktivitetens natur: Man kan t.ex. säga att en ordbehandlare ”reifierar” aktiviteten skrivande. Reifikation kan alltså referera både till en process och dess produkt.

Deltagande och reifikation kan inte beaktas isolerat menar Wenger: de kommer som par. De utgör en enhet i sin tvåfaldighet. Wenger fortsätter diskussionen om deltagande och reifikation med att försöka ställa upp några punkter kring vad de är och inte är:


 * Deltagande och reifikation utgör en tvåfaldighet och är inte motsatser
 * Deltagande och reifikation är två dimensioner som interagerar; de definierar inte ett spektrum eller en skala
 * Deltagande och reifikation inbegriper varandra; de ersätter inte varandra.
 * Deltagande och reifikation omvandlar sin relation; de kan inte översättas med varandra.
 * Deltagande och reifikation beskriver ett samspel; de är inte klassifikationskategorier.

Chapter 2 - Community
Det finns tre dimensioner som handlar om relationen där praktik är grunden för sammanhållning inom gemenskapen menar Wenger. Dessa dimensioner är: 1) ömsesidigt engagemang, 2) ett gemensamt företag och 3) en gemensam repertoar.

Praktiker existerar för att människor är engagerade i handlingar, vars mening de förhandlar med någon annan hävdar Wenger. Han menar att en gemenskap inte är summan av ett antal personer som definieras av vissa kännetecken. Termen är inte synonym till grupp, team eller nätverk.

Ömsesidiga förhållanden (engagemang) medför inte homogenitet, utan de skapar relationer mellan människor. En gemensam praktik kopplar människor till varandra på sätt som är olika och komplexa. Wenger tänker sig att ömsesidiga/inbördes relationer mellan deltagare I det verkliga livet är komplexa blandningar av makt och förtröstan, glädje och smärta, framgång och misslyckanden m.m.

Det andra kännetecknet på praktik som grund för en gemenskaps sammanhållning är förhandlandet av ett gemensamt företag. Wenger pekar på tre saker som håller en praktikgemenskap samman: 1) Det är resultatet av en kollektiv process av förhandling, som speglar den fulla komplexiteten av ömsesidigt engagemang, 2) Det definieras av deltagarna som är i färd att fullfölja det. Det är deras förhandlade respons på sin situation och därmed tillhör det dem på ett djupt sätt, trots alla de krafter och influenser som är bortom deras kontroll.

Det tredje kännetecknet på praktik som grund för en gemenskaps sammanhållning är utvecklandet av en gemensam repertoar. Just valet av benämningen ”repertoar” för gemenskapens uppsättning gemensamma resurser betonar både dess återkommande karaktär och dess tillgänglighet för fortsatt engagemang i praktiken menar Wenger. Då en gemenskaps repertoar är en resurs för förhandlandet av mening, så är den gemensam på ett dynamiskt och interaktivt sätt.

Chapter 3 – Learning
I detta kapitel diskuterar Wenger den inre dynamik som skapar de gemensamma lärandehistorierna. Reifikation är en grund för att minnas och glömma bort, genom att den utifrån sina egna lagar producerar former som finns kvar och som ändras. Deltagande är samtidigt också en grund för att minnas och glömma bort, inte bara genom våra minnen, utan också genom utformandet av identiteter och således också genom vårt behov av att känna igen oss i vårt förflutna.

Eftersom en praktikergemenskap är ett system för besläktade former av deltagande, så sprids diskontinuitet genom det. När nykomlingar möter en praktikergemenskap, så sprids generationsmässiga diskontinuiteter på många olika nivåer och relationer skiftar i en överlappande process. Man kan säga att relativa nykomlingar så småningom blir relativa veteraner på samma sätt som förra årets praktikanter senare hjälper de nya praktikanterna. Deltagare skapar nya identiteter från sina nya perspektiv menar Wenger. Att säkerställa sammanhållningen inom ett team genom vänskap är skilt från det att ställa upp ett antal mål, ett schema, en arbetsplan och det att uppmana till moraliska åtaganden hos deltagarna är skilt från det att presentera en statistisk demonstration av konstant orättvisa.

Wenger beskriver lärande som praktikens motor och praktiken som historien om detta lärande. Han menar att praktik är skilt från ett fysiskt system eftersom människor inte bara agerar individuellt eller mekaniskt, utan genom att förhandla sitt engagemang med någon annan, med avseende på deras delade praktik och på deras sammankopplade identiteter.

En praktikergemenskaps existens beror inte på ett fast medlemskap. Människor rör sig in och ut ur den. En viktig aspekt i detta är att det hela tiden kommer nya generationer medlemmar. Wenger vill att vi ska notera att periferitet och legitimitet är utföranden som inkluderar både en gemenskap och deras nykomlingar och att detta inte förutsätter ett generationsmöte utan konflikter. En praktik är en gemensam historia om lärande som kräver en viss inhämtning för att få vara med. Det är inte ett objekt som förs vidare från en generation till nästa utan en praktik är en pågående, social och interaktionell process och introduktionen av nykomlingar är endast en version av vad praktiken redan är.

Chapter 4 – Boundary (gränslinje)
Detta kapitel handlar om varierande praktikers gränslinjer. Wenger menar att praktikgemenskaper inte kan betraktas isolerat från resten av världen, eller förstås oberoende av andra praktiker. I en del fall så är gränslinjerna för en praktikgemenskap reifierad (eller materialiserad) med tydliga markeringar för medlemskap, i form av t.ex. titlar, klädsel, tatueringar, grader eller initieringsriter och i vardagslivet hanterar vi konstant artefakter som på olika sätt kopplar oss samman med praktikergemenskaper som vi inte tillhör.

Ett gränslinjeobjekt är inte nödvändigtvis en artefakt eller inkodad information. Wenger förklarar att en skog kan vara ett gränslinjeobjekt runt vilka vandrare, timmerintresserade, miljövårdare, biologer och ägare organiserar sina perspektiv och söker sätt att samordna dem.

Wenger menar att praktiker i sig själva kan utgöra kopplingar och han tar upp tre sådana: boundary practices (gränslinjepraktiker), overlaps (överlappningar) och peripheries (periferier). Termerna boundaries (gränslinjer) och peripheries (periferier) menar han att båda handlar om ”kanterna” i praktikgemenskaper, om kontaktpunkter med resten av världen, men de betonar olika aspekter. Gränslinjer refererar till diskontinuiteter, till linjer av skillnader mellan innanför och utanför, medlemskap och icke-medlemskap, inkludering och exkludering medan periferier (oavsett hur smalt) istället handlar om kontinuiteter, om områden för överlappning och kopplingar, om fönster och mötesplatser och om organiserade och tillfälliga möjligheter för deltagande som erbjuds outsiders eller nykomlingar.

Chapter 5 – Locality (läge, plats)
Som analysverktyg är begreppet praktikgemenskap en mellannivå-kategori, som varken är en specifik, smalt definierad aktivitet /interaktion eller en brett definierad samling som är abstrakt historisk och social menar Wenger.

Praktikgemenskaper kan varken avvisas som reliker från det förflutna eller bli obestridligen betrodda som idylliska löften. Snarare än att idealisera eller nedvärdera dem i allmänna termer, så måste vi enligt Wenger erkänna dem som faktum i det sociala livet.

Intro II – A focus on identity
I del II läggs fokus på identitet och detta lyfter fram frågor kring icke-deltagande, likväl som deltagande och om exkludering likväl som inkludering. Vår identitet inkluderar vår förmåga och oförmåga att skapa den mening som definierar våra gemenskaper och våra sätt att höra till.

Wenger använder begreppet identitet för att fokusera på personen utan att förutsätta det individuella självet som en utgångspunkt. Att bygga en identitet handlar om att förhandla mening för vår erfarenhet av medlemskap i sociala gemenskaper.

Det är enligt Wenger missledande att se på identitet som abstrakt kollektivt likväl som det är att se det som smalt individuellt.

Chapter 6 – Identity in practice
Wenger menar att det finns en stark koppling mellan identitet och praktik. Vilka vi är handlar om sättet vi lever varje dag, inte i just vad vi säger eller tänker om oss själva, även om det självklart är en del (men bara en del) av de sätt vi lever på. Identitet bygger inte heller bara på vad andra tänker eller säger om oss. I praktiken definieras identitet socialt eftersom den är reifierad i en social diskurs av självet och av sociala kategorier, och dessutom för att den är producerad som en upplevd erfarenhet av deltagande i specifika gemenskaper.

En identitet är ett lager av händelser för deltagande och reifikation genom vilken vår erfarenhet och dess sociala tolkning informerar varandra. När vi möter våra effekter på världen och utvecklar vår relation med andra, så byggs dessa lager på varandra och skapar vår identitet menar Wenger.

Identitetsarbetet pågår ständigt för det finns inte någon ursprunglig kärna av identitet som existerar från början. Inte heller är det något vi förvärvar någon gång på något sätt som när vi i någon ålder får en uppsättning permanenta tänder. Vår identitet är något vi konstant omförhandlar under loppet av våra liv.

Wenger menar alltså att identitet i grunden är något temporärt och ständigt pågående och eftersom den är konstruerad i social kontext så är temporaliteten mer komplex än en linjär registrering i tid. Dessutom definieras identitet i förhållande till interaktionen mellan flera konvergerande och divergerande banor

Vi hör till många olika praktikgemenskaper: några tidigare, några just nu; några som fullvärdiga medlemmar och några på mer perifert sätt förklarar Wenger. En del kan vara centrala för våra identiteter, medan andra är mer tillfälliga. Vad de än är, så bidrar alla dessa varierande former av deltagande till att producera våra identiteter. Som en konsekvens så innebär själva begreppet identitet både en erfarenhet av flerfaldigt medlemskap och ett försoningsarbete som är nödvändigt för att bibehålla en identitet över gränslinjerna.

Wenger menar också att man kan använda sig av kännetecken för identitet som : 1) upplevd, 2) förhandlad, 3) social, 4) en lärprocess, 5) ett sammanhang/en förbindelse, 6) ett lokalt-globalt samarbete.

Chapter 7 – Participation and non-participation
Wenger inleder detta kapitel med att hävda att våra identiteter är konstituerade inte bara genom vad vi är, utan också genom vad vi inte är. Det skulle nämligen vara absurt att tro att vi skulle kunna eller skulle vara tvungna att identifiera oss med allt och med alla vi möter. Det är en oundviklig del av livet att man får erfarenhet av att inte vara deltagande, men det kan få olika betydelser när deltagande och icke-deltagande interagerar för att definiera varandra. Wenger menar att det finns två typer av interaktion mellan deltagande och icke-deltagande: 1) Perifert; där någon grad av icke-deltagande är nödvändig för att möjliggöra en sorts deltagande som är mindre än fullt. Här är det deltagandeaspekten som dominerar och definierar icke-deltagandet som en möjlighet för deltagande. 2) Marginalistiskt; som är en form av icke-deltagande som förhindrar fullt deltagande. Här är det icke-deltagande-aspekten som dominerar och kommer att definiera en restriktiv form av deltagande.

Chapter 8 – Modes of belonging
Detta kapitel handlar om tillhörighet. Wenger tänker sig tre skilda sätt för sådan: 1) Engagement (åtagande, engagemang, förbindelse) – innebär ett aktivt deltagande i ömsesidiga processer för förhandling av mening, 2) Imagination (fantasi, föreställningsförmåga) –  innebär ett skapande av bilder/föreställningar om världen och man ser kopplingar genom tid och rum genom extrapolering (dra slutsatser om förhållanden utifrån vad man vet om något närliggande) från vår egen erfarenhet, 3) Alignment (anpassning) – innebär ett samordnande av vår energi och aktiviteter för att passa inom bredare strukturer och att bidra till bredare företagsamhet.

Imagination (föreställningsförmåga) är en viktig komponent i vår erfarenhet av världen och vår känsla för vår plats i den menar Wenger. Det kan göra stor skillnad för vår identitetserfarenhet och potentialen för lärande som hör ihop med vår verksamhet. Wengers användning av begreppet imagination refererar till en process där vi expanderar oss själva genom att skapa nya bilder av världen och oss själva bortom tid och rymd. I detta avseende kan imagination handla om att titta på en äppelkärna och att så ett träd. Det kan också handla om att spela skalor på ett piano och att föreställa sig en konserthall. Termen imagination används ibland för att beteckna personlig fantasi, avlägset från verkligheten, eller så använder man det felaktigt som motsats till faktaslutsatser. Wenger påpekar att hans användning av termen betonar den kreativa processen för skapandet av nya ”bilder” och för att generera nya relationer genom tid och rymd som blir kostituerande för självet. Det är genom imaginering som vi kan placera oss själva i världen och historien, och inkludera andra meningar, andra möjligheter och andra perspektiv i våra identiteter menar han.

Genom alignment (anpassning) blir vi del av något stort eftersom vi gör vad som krävs för att spela vår roll hävdar Wenger. Men eftersom anpassning förutsätter ledning och styrande av energi, så innehåller den också makt. Anpassning kan också vara blind och oberättigad. Den kan vara en slags trohet som inte ifrågasätts, vilken gör oss sårbara för alla sorters vanföreställningar/illusioner och missbruk.

Wengers termer engagement, imagination och alignment skapar alla relationer för samhörighet genom tid och rymd på olika sätt och därmed är praktikgemenskaper inte den enda typen av gemenskap som övervägs när vi utforskar identitetsformeringen.

Arbetet med engagement (åtagande, engagemang) handlar grundläggande om arbetet med att forma praktikgemenskaper, och eftersom begreppen var och en har olika men kompletterande styrkor och svagheter, så fungerar de bäst i kombination, menar Wenger.

Chapter 9 – Identification and negotiability (förhandlande/överlåtbarhet)
Identitet formas utifrån samhörighet och förhandlande och är enligt Wenger en tudelad process:
 * 1) Identifikation är ena halvan av identitetsformeringen och står för erfarenhet och material för att bygga identiteter genom en placering av självet i relation till förbindelse och differentiering.
 * 2) Förhandlande är den andra halvan och bestämmer den grad vi har kontroll över de meningar vi är placerade i.

Wenger hävdar att ett socialt begrepp för identitet samtidigt innebär ett socialt begrepp för makt eftersom han menar att det finns en aspekt där makt kan ses som ett element i det sociala livet och att en diskussion om makt måste inkludera överväganden kring gemenskap, förhandlande av mening och identitet.

Om vi sedan tittar på begreppet identifikation, så avser Wenger med det en process där olika sätt för samhörighet blir grundläggande för våra identiteter genom skapande av band eller skillnader, i vilka vi blir placerade. Han menar att kännetecknande för identifikation är att den både är deltagande och reifikativ, den är både något vi gör själva och något vi gör för varandra, och den kan vara både positiv och negativ på så sätt att den inkluderar relationer som skapar vilka vi är och inte är.

Wenger beskriver identifikation inte bara som en relation mellan människor utan också som en relation mellan deltagare och beståndsdelar som ingår i deras sociala existens. Det är inte bara en statisk relation utan en dynamisk, skapande process. I detta är engagemang i praktiken en dubbel källa för identifikation; vi placerar oss själva i vad vi gör och på samma gång placerar vi oss själva i våra relationer till andra människor. Imagination är också en viktig källa för identifikation, menar Wenger. Den tar processen bortom engagemang på ett varierande antal sätt.

Förhandlande handlar om den grad till vilken vi kan använda oss av, beröra, kontrollera, modifiera eller hävda som våra, de meningar vi förhandlar. Om produktion och adoption genomgående är separabla, så kommer skillnaden mellan dem att handla om marginalitet. Medlemmar, vars bidrag aldrig tas med (adopteras) utvecklar en identitet av icke-deltagande, vilket successivt marginaliserar dem menar Wenger.

Wenger påstår att identitet är en slags social personlighet och på samma gång en slags social makt och att identifikation utan förhandlingsbarhet är maktlös, sårbar, smal och marginaliserande. Identifikation ger oss material för att definiera våra identiteter och förhandlingsbarhet tillåter oss att använda detta material för att hävda våra identiteter som rika på mening.

Coda II – Learning communities
Lärande handlar både om en process och en plats om man ser på det som en erfarenhet av mening, enligt Wenger. Han hävdar att identitet måste förena både en framtid och ett förflutet.

Wenger lyfter fram två slags marginaliteter som handlar om gemenskap och identitet: 1) marginalitet av kompetens – vissa medlemmar är inte fullt delaktiga, 2) marginalitet av erfarenhet – vissa erfarenheter är inte fullt ansvariga för ordningen av kompetens eftersom de är hämmade, ringaktade, fruktade eller helt enkelt ignorerade. Självklart överlappar ofta dessa två varandra säger Wenger.

Synopsis – Design for learning
Lärande kan inte utformas för i slutändan tillhör det sfären av erfarenheter och metoder. Av detta följer förhandlandet av mening, den rör sig på sina egna villkor. Lärande ser, med eller utan formgivning skriver Wenger.

Det sociala perspektivet på lärande summerar Wenger med följande principer (s 226 ff):
 * Lärande är medfött i den mänskliga naturen
 * Lärande för först och främst förmågan att förhandla nya meningar.
 * Lärande skapar frambrytande strukturer
 * Lärande är till sin grund erfarenhetsmässig och social.
 * Lärande omvandlar våra identiteter
 * Lärande skapar vägar för deltagande
 * Lärande handlar om att hantera gränser
 * Lärande är en fråga om social energi och makt
 * Lärande är en fråga om engagemang
 * Lärande är en fråga om fantasi/föreställning/imagination
 * Lärande är en fråga om anpassning
 * Lärande involverar ett samspel mellan det lokala och det globala

Chapter 10 – Learning architectures
Enligt Wenger finns det fyra dimensioner för utformning/konstruering för lärande. Han skissar en bild där han placerar utformande i mitten med pilar ut mot: Deltagande/reifikation, planerad/uppdykande, lokal/global och identifierande/förhandlingsbar.

Wenger menar att en utformning för praktiker alltid är fördelad mellan deltagande och reifikation – och att dess förverkligande beror på hur dessa två sidor passar ihop. Att skapa en konstruktion för lärande kan inte baseras på en indelning i inlärare och icke-inlärare, i de som organiserar lärande och de som förverkligar det, eller i de som skapar mening och de som utför det. Ingen gemenskap kan fullt ut konstruera en annans lärande eller sitt eget lärande.

Chapter 11 – Organizations
Organisationer är sociala skapelser som riktar sig mot praktiken. Wenger hävdar att det faktiskt är så att det är genom praktiken som organisationer kan göra vad de gör, veta vad de vet och lära vad de lär sig.

Praktikgemenskaper handlar om alla fyra dimensionerna av utformning i kapitel 10 ovan och Wenger summerar dem få följande sätt (s 251f):
 * Förhandlande av mening
 * Bevarande och skapande av kunskap
 * Spridande av information
 * Hem för identiteter

Wenger poängterar att vi fungerar bäst när vår kunskap är genomsyrad av en deltagandeidentitet, dvs. när vi kan bidra med att skapa den gemenskap som definierar oss som ”vetare”.

Chapter 12 – Education
I detta kapitel hävdar Wenger att utbildningsfrågor först och främst bör behandlas i termer av identiteter och metoder för samhörighet och bara i andra hand i termer av kompetens och information.

I sin mest djupa mening handlar utbildning om öppnandet av identiteter skriver Wenger. Han menar att det handlar om ett utforskande av nya sätt att vara som ligger bortom vårt nuvarande tillstånd. När utbildning en gång beskrivits i termer av identitet, så verkar det inte längre vara någon bra idé att lyfta fram utbildning som något som bara sker i livets början, för identitetsformering är, enligt Wenger, en livslång process vars faser och rytmer ändras på samma sätt som världen ändras.

Lärande och undervisande är inte ingående sammanlänkade för mycket lärande äger rum utan undervisning och på samma sätt sker mycket undervisning utan att det därmed sker ett lärande hävdar Wenger. I den utsträckning som undervisning och lärande är sammanlänkade i praktiken så handlar kopplingen inte om orsak och verkan, utan snarare om resurser och förhandlingar. För många elever erbjuder skolan ett val mellan meningsfull identitet å ena sidan och lärande å andra sidan. Detta val skapar en konflikt mellan deras sociala och personliga liv och deras intellektuella engagemang i skolan.

I skolan är det mer viktigt för studenter att göra erfarenheter som tillåter dem att ta ansvar för sitt eget lärande än att man i undervisningen ska täcka in en större mängd material som de ska lära sig. Material och information för dess egen skull är meningslös, istället måste den fånga våra identiteter och utvidga dem.

Idag är det så att många lärare förlorat möjligheten att agera som sig själva och därmed som dörrvakter in i vuxenvärlden. Istället agerar de snarare som just lärare med en identitet som skapats genom en institutionell roll, vilket innebär att de representerar institutionerna och läroplansinnehållet. Med tanke på detta så har organiseringen av utbildning, i termer av identiteter för deltagande, erbjudit studenterna mycket begränsad kontakt med vuxenvärlden, men vad studenter behöver för att utveckla sina identiteter är just kontakt med ett varierande antal vuxna som är villiga att invitera dem i vuxenvärlden menar Wenger.

Om lärande är en fråga om identitet, så är identitet i sig själv en utbildningsmässig resurs avslutar Wenger.