User:JennyRosen/Tatum, Beverly Daniel (1997) Whya are all the black kids sitting together in the cafeteria? And Other Conversations About Race.

Några reflektioner

Boken skriven av Beverly Daniel Tatum lyfter fram och diskuterar frågor om rasism på ett tydligt och läsvärt sett utan mista sista sin teoretiska och analytiska skärpa. Utifrån detta perspektiv ser jag boken som mycket värdefull då den lyfter förståelsen av rasism som socialt konstruerad från de akademiska rummen till människors vardag. I och med att vi ser rasism som socialt konstruerat, något som görs och förhandlas i människors vardag, bör vi också kunna tala om detta i vardagliga termer för att kunna åstadkomma en förändring. Möjligheten och uppgiften att förändra ligger som en grund i hela texten, akademikers uppgift kan inte begränsas till att beskriva eller förklara rasism, utan måste i grunden handla om ett mål att förändra samhället till ett mer jämlikt, vilket utgör en grundpelare i kritisk teori.

X är psykolog och hennes fokus handlar om hur rasidentiteter utvecklas och förhandlas från tidig barndom till vuxenlivet. Hon uppmärksammar hur förhandlande kring ras är aktivt inom olika arenor i människors vardagsliv och hur barn utvecklar en medvetenhet om ras och kategoriseringar. En central punkt i boken är att ras inte likställs med svart, utan att vithet också ses som en raskategori som människor arbetar för att upprätthålla.

En fråga som följde mig under läsningen av boken var hur innehållet kan appliceras i en svensk kontext. Boken utgår fullt ut från amerikanska förhållanden och även om även andra kategorier lyfts in i kapitel IV, så är relationen mellan svart och vit det centrala för resonemangen. En viktig fråga är om det överhuvudtaget är relevant att tala om ras i en svensk kontext och om det är det vilka kategoriseringar är då relevanta? Tatum använder en definition av rasism som ett ”system of advantage based on race” (7), en definition av rasism som flyttar fokus från en förståelse av rasism som en personlig ideologi till att se rasismen som ett system av kulturella uttryck, institutionella praktiker och policys liksom individers handlingar och värdegrund (7). Utifrån denna definition av rasism som ett system, blir det vi ibland kallar omvänd rasism problematisk. Svarta kan utföra rasistiska handlingar gentemot vita, men något system som ger svarta privilegier framför vita existerar inte. Om vi ser rasism i form av ett system, blir det även omöjligt att förlägga ansvaret för samhällets rasism på någon annan. Det innebär inte att alla vita är rasister, men att alla vita omedvetet eller medvetet drar nytta av ett det rasistiska systemet i samhället. Tatum menar att det för vita finns två centrala steg för att utveckla en positiv vit rasidentitet: att överge sin individuella rasism samt att uppmärksamma och göra motstånd mot den institutionella och kulturella rasismen (94). Denna utveckling kan delas in i sex steg; kontakt, disintegration, reintegration, pseudo-independent, immersion/ emersion and autonomy (95).

Utifrån en definition av rasism i form av ett system av kulturella och institutionella praktiker och policys som privilegier vita, finner jag svaret på min fråga om huruvida Tatums text är användbar för en svensk kontext. Men då ras är en social konstruktion kommer de ras kategorier som är närvarande i en svensk kontext att vara olika de som Tatum beskriver. Även om rasbegreppet är relativt osynligt i den svenska diskursen, bör man diskutera huruvida etnicitet och kultur till viss del kommit att ersätta rasbegreppet. Molina och de los Reyes utrycker i sin artikel Kalla mörkret natt! behovet av att synliggöra och diskutera rasistiska ideologiers betydelse i dagens Sverige (316). De talar om samhällets rasifiering, vilket jag anser är ett användbart begrepp då lyfter fram rasismen som handling och inte som objekt.

Då jag undervisar i kurser om den mångkulturella skolan är en fråga som ofta lyfts fram som ett problem är att invandrarelever och svenska elever inte möts utan håller sig var för sig. I min läsning av Tatums bok och i hennes diskussion kring hur ungdomars rasidentitet utvecklas har jag funderat en hel del kring målen med en mångkulturell skola. Handlar en mångkulturell skola inte om så mycket mer än fysiska möten mellan elever med olika bakgrund? Måste det inte finnas möjlighet och utrymme för olika grupper att utveckla sina rasidentiteter utan att ständigt i fråga sättas och ställas gentemot en vit norm, eller är detta en uppgift som inte kan läggas på skolan?