User:Karina~enwikiversity/Kultur - en socialantropologisk studie av Unni Wikan

Generous Betrayal - Politics of Culture in the New Europe av Unni Wikan
Unni Wikan är professor i socialantropologi från Oslo universitet och har författat boken ”Generous Betrayal” som kom ut år 2002. Men Wikan har också sedan dess gett ut en ytterligare bok som heter ”En fråga om heder” år 2004. Båda böckerna innehåller, som titlarna antyder, samhällskritiska frågor kring exempelvis hedersrelaterade brott, i vilka hon tar upp exempel från rättsfall som skett både i Sverige och i Norge. Även om en stor del av böckerna upptar problematiken kring hedersrelaterade konflikter i olika kulturer så har båda böckerna, kan man säga, som utgångspunkt att granska och förstå begreppen kultur och identitet i relation till olika företeelser i olika samhällen. Båda böckerna ger oss läsare en aktuell granskning av integrationsfrågor på EU-nivå. Vi får även en möjlighet att följa den utveckling och uppmärksamhet olika frågor haft på den samhällspolitiska arenan vilket också omfattar hur media har framställt begreppen kultur och identitet.

Med sitt engagerande budskap i båda böckerna och på det sätt som hon med sin skarpa blick analyserar begreppen integration och kultur, gör hon med sina bidrag stora insatser för den samhällspolitiska debatten genom att inte väja för obekväma frågor som problematiserar vårt förhållande till ”det mångkulturella samhället”.

Denna läslogg är inte centrerad kring hela boken ”Generous Betrayal” utan tar i huvudsak upp kapitel 3 och 4.

Politics of Culture

Kapitel 3 är rubricerad ”Politics of culture” och ger som titeln antyder en politisk samhällskritisk bild på hur vi ska förstå kultur som ett samhällsbegrepp. Ett begrepp som både i politiska sammanhang liksom i samhällsdebatter har fått många olika skepnader. För att läsaren ska förstå dess komplexitet indelar således Wikan kapitlet i olika underrubriker där läsaren får möta begreppet kultur i olika kontexter. Det första handlar om kultur i förhållande till lagtexter och det andra om kultur i förhållande till ansvar och moral i samhällsdebatten. Det tredje handlar om kultur som täckmantel för rasism och det fjärde om ”kulturmöten”.

Att förstå kultur i lagtexter

Wikan ger i detta avsnitt en analys på hur lagtexter kan framställa immigranter som en grupp samhällsmedborgare som likvärdiga alla andra statsmedborgare i förhållande till till lagen med dess skyldigheter och rättigheter samtidigt som det också finns, visar hon (s.71) på vissa ”undantag” som betonar deras ursprung, språk, kultur samt vilka följder det får. Det finns alltså en dubbelhet och en ambivalens i denna framskrivning av texterna, menar Wikan, eftersom dels framhåller man de fundamentala värderingarna i lagtexten som säger att alla medborgare har rättighet till frihet, jämlikhet och solidaritet men på samma gång som dessa grundläggande samhällsfundament ska tas i särskild beaktning finns det vissa aspekter att ta hänsyn till när det gäller immigranter. Det är redan här menar Wikan som det blir en kluvenhet eftersom dels ska alla gå under de här tre fundamentala parollerna samtidigt som en särskiljning görs eftersom man säger att ”frihet att välja” ska innefatta en särskild hänsyn till immigranters ”egen” kultur. Därmed menar Wikan gör man redan här vissa implikationer på att immigranters ursprung inte fullt ut delar samma kulturella rättighet som andra medborgare eftersom man underförstått tillhör en annan kultur som det ska tas särskild hänsyn till. Det vackra, retoriska språket blir här dubbeltydigt eftersom man indikerar, menar Wikan en viss degradering av immigranters kulturella värde genom att dölja sig bakom orden respekt och hänsyn när man hänvisar till immigranters separata kulturella identitet. Och detta menar hon påverkar immigranters ställning i förhållande till den stora samhällsgemenskapen.

Så formuleringarna till trots blir det underförstått en värdering som spelar ut immigranterna mot samhällets normerande attityd genom att man antyder att ”deras” kultur fullt ut inte räknas in i samhällets kultur. Innebörden i frihet blir således bara en förklädd formulering att använda liksom ordet ”respekt”, d v s visa respekt för andras kultur genom att som man säger, avgränsa gruppen från övriga samhället och ”låta dem ha sin egen kultur”. Det är vad man menar med att visa respekt. skriver Wikan. En avgörande fråga som hon ställer i det här sammanhanget är (s. 71). Such is the spirit and the political intent on Norways immigration policy. But what is the practice and the effect?

Wikan spinner vidare på dessa mekanismer både vad gäller tolkning av lagtexten som för hur samhällssystemet är uppbyggt kring kulturförståelse och låter oss förstå att även om mycket framställs i demokratisk anda så är det ändå i slutändan en normerande kultur som får stå som modell för all annan uppfattning av kultur. Det blir i sådana här resonemang när kultur ska diskuteras både på politisk nivå liksom på en samhällelig likväl som individuella tolkningar det går över till att bli mekanismer liknande stigmatisering och marginalisering. Wikan ställer verkligen den allmängiltiga uppfattningen om kultur på sin spets. Ja, vad är egentligen kultur? Den frågan försöker Wikan besvara utifrån många olika aspekter på ett synnerligen intressant introspektivt sätt.

Wikan ser en förändring i förståelsen av kultur i senare tolkningar av immigration policy texter genom att man börjar hänvisa till mänskliga rättigheter istället för att som tidigare tala om kulturella rättigheter. Detta ger i förlängningen anser Wikan andra möjligheter till att förstå att kultur inte kan förknippas till en särskild grupp utan bör istället analyseras med vidare perspektiv än vad man tidigare gjort. Dock kvarstår förståelsen av kultur vara en statisk företeelse medan identitet däremot kopplas till individer dock fortfarande i relation till kultur. Trots att sambanden mellan kultur och identitet fortfarande ses som rådande menar ändå Wikan att en möjlighet finns, enligt FN:s konvention om mänskliga rättigheter, att närma sig kultur och identitet med andra premisser än tidigare, d v s på ett mera nyanserat sätt. Ett exempel på detta beskriver hon på s. 74. Hon skriver så här: '' People do not project the same identity in all contexts, nor over time in the same kinds of context in their own lives. Identity is to som extent situation-specific and strategic.''

 Kultur och ansvar

Nästa avsnitt handlar om vem som tar ansvar för hur kultur ska tolkas eller vem som har tolkningsföreträde till begreppet. Om nu begreppet så som det framställs idag inte får tillräckligt med bemötande av respekt, vad eller vem ska då ha ansvaret, undrar Wikan. Vi är fångade i tron om att vi gör rätt men är trots det vilsna i våra handlingar när vi ska visa respekt för kultur. Istället utmynnar det i det motsatta, som i sådana exempel som anklagelser om rasism, kränkande handlingar mot individer och särskilt då gentemot barn. För att då undvika att så sker hur ska vi då göra för att komma ur den här fällan, skriver Wikan? Ja, det är här antropologer kommer in och ska leverera kloka omdömen om hur vi ska förhålla oss till kultur. I all välmening, måste vi, tror man, lära från kultur, förstå kultur, ta kurser i tvärkulturell kommunikation, lära oss om Islam, om muslimer, om muslimsk kultur och så vidare för att få en ökad förståelse. Dessa företeelser i hur människor ska hantera kultur, skriver Wikan helt sonika- visar på att det inte är kultur som är svaret snarare är det problemet. Men om nu kultur är problemet, hur ska man då se på antropologerna och deras position inom fältet, om man nu ska tala om tolkningsföreträde?

Ja, om nu kultur inte kan leverera det förväntade resultatet så är det inte bara för att folk saknar kunskap om ”det” utan det handlar också om att begreppet blivit både under- och överskattat. Det finns, menar Wikan en viss magisk övertro på att ”förståelse” ska eliminera problemet, men dock kvarstår problemet och det för att vidden på förståelse inte tillräcklig för att man ska kunna se komplexiteten i begreppet.

Nästa följdfråga skulle då bli, om nu ansvarsfrågan ligger hos antropologerna om att söka, förklara, analysera och utveckla kulturförståelsen hos allmänheten och forskarsamhället i övrigt vad återstår då att göra, frågar sig Wikan. Hon skriver helt frankt: ”They deserved to be told the truth” (när hon menar den publik som deltar i hennes debatter, föreläsningar o s v då hon avhandlar ämnet kultur). Wikan söker alltså strategier för att bryta upp standardiserade modeller som tidigare varit rådande inom antropologin genom att ifrågasätta olika traditioner och presenterar istället kultur som en pågående kreativ process. För att kunna nå ut till en större publik med sina forskningsfrågor om kultur bygger hon således upp en ny strategi. Hon vänder sig till politiker samtidigt som hon publicerar artiklar i nyhetstidningar. Detta menar hon är ett sätt att strategiskt förhålla sig till, som forskare, om man söker förändring i folks medvetande om kultur. Dock föreligger det en viss paradox i att agera så här, hon menar att det kan uppfattas vara både etikettsbrott som en lojalitetskonflikt gentemot forskarsamhällets principer, när hon går ut med sin forskning i sådana här populärkulturella sammanhang. Men hon menar istället att hon har inget annat val eftersom ansvaret ligger hos hennes yrkesgrupp att lyfta fram begreppet kultur i annan dager. Detta för att, skriver hon (s. 78):  For the sake of our common future ”culture” – the culprit – must be identified and drastically rethought to serve better uses.

Kultur - ett nytt begrepp för ras 

I detta avsnitt drar Wikan oss läsare våra blickar mot en viss uppmärksamhet mot hur vi gör när vi talar om kultur. Och detta gör vi, förklarar hon dels när vi ska försvara våra attityder och fördomar mot ”de andra” på samma gång som vi tar oss rätten att definiera kultur utifrån våra egna utsiktspunkter. Det är så rasism uppstår förklarar Wikan. Hon menar att vi talar alltid om kultur som ett rättesnöre gentemot de ”andra”. Kultur har kommit att bli en produkt, ett verktyg eller ett vapen för att bygga barriärer mellan människor. Särskilt handlar diskussionen om kultur om att skapa skillnader inte likheter mellan olika grupper. Kultur blir ett sätt att bedöma det som är exotiskt och främmande. Men om ansträngningar ska göras för att bygga broar mellan olika kulturer – hur ska man då göra? Det är i det närmaste en för enkel lösning menar Wikan, istället ska ömsesidig respekt skapas mellan olika grupper. Men kan vi kasta begreppet kultur överbord, skriver Wikan? På denna frågar svarar Wikan helt sonika ”nej” - det går inte att ”göra sig av med begreppet” men vi kan handskas med det med känslighet och omtanke.

Cultures don´t meet – people do

Kultur har ingen agent och är därför bara ett ord, ett begrepp. Av den anledningen kan kultur alltså inte mötas men däremot människor. Och det är människor inte kultur som kan ändra vårt livsinnehåll till det bättre eller sämre. Dock kan man säga att vi är alla barn av våra kulturer men då är det på grund av den påverkan vår sociala omgivning har på de livsval vi gör och står inför. Så det beror egentligen inte på i vilken kultur vi lever i. Kultur är således en tankekonstruktion som kan refereras till våra värderingar, normer och kunskap som vi tänker på då vi menar kultur i förhållande till andra grupper. Så vi tänker alltså om kultur när vi formulerar våra ”sanningar” men då hänger det ihop med våra perspektiv (inte om kultur som objekt). Kultur är alltså ett lager, en lins genom vilken vi förstår vår egen och andras livsvärldar.

Nästa steg i definitionen om kultur hämtar Wikan från exempel om uppväxten och i vilka sammanhang vi får traditioner. Detta genom att exempelvis referera till ”Den samiska kulturen”. Där gör Wikan jämförelser mellan kultur och traditioner genom att tala om tradition som vara detsamma som människors livsaktiviteter medan kultur å andra sidan ska förstås inkludera hela människan. Genom kultur kan du påverka, få makt medan traditioner är individens redskap. Här kan det alltså vara enklare att förstå kultur genom att jämföra det med traditioner. Och detta menar Wikan är en förklaring som kan härleda till att kultur kräver en ”skapelse”, en agent medan traditioner alltid följer en person, d v s du kan bära på traditioner liknande ett bagage medan kultur är bundet till en persons rötter. På sid. 87 ger Wikan en sammanställning om hur begreppet kultur kan definieras. ''' Kön och identitetspolitik kap. 4.'''

I detta avsnitt gör Wikan en engagerande sammanställning på hedersrelaterade brott som begåtts i både Sverige och Norge och som fått mycket uppmärksamhet i media. Alla dessa berättelser som skildrar flickor som mördats eller misshandlats eller fått utstå kränkande behandling av sina släktingar, bidrar till att bli en aktuell manifestation i diskussionen om hur kultur och identitet kan förstås i olika kontexter. Artikeln redogör för den beredskap samhället har (och inte har) att bemöta kvinnor som blivit utsatta för brott och som har annat ursprung än det svenska samhället i allmänhet oavsett om man är första, andra eller tredje generationen invandrare. Wikan berättar om olika kvinnoöden både i Sverige och i Norge som utsatts för olika kränkande behandlingar av sina släktingar. Händelserna tilldrar sig kring olika kvinnors utsatta situation i sina hem i vilken de manliga släktingarna utövar olika frihetsberövande handlingar i form av olika kontrollmekanismer gentemot kvinnorna. Detta ges uttryck i misshandel, grupptryck och andra kränkande integritetshandlingar.

Att dessa situationer uppstår förklarar man i artikeln vara de olika familjernas sätt att bemöta flickornas försök till frigörelse från familjens olika kontrollmekanismer. Flickorna är alla i ”giftasåldern” och förväntas gifta sig med de män som släkten har utsett, d v s arrangerade äktenskap. Flickorna försöker motstå dessa ålderdomliga bestämmelser som åläggs dem att följa genom att agera utifrån olika variationer av ”protestaktioner” men bemötts med systematisk grupptryck från hela familjen/släkten. I vissa fall har det slutat med mord som familjemedlemmar har begått på vissa flickor som artikeln också berättar om. Kända namn på flickor som har fallit offer för släktingars brottsliga handlingar mot dem och som Wikan nämner i artikeln är Sara i Sverige och Noreen i Norge. (Andra namn som är kända för allmänheten i Sverige i samband med begreppet hedersmord är Pela och Fadime).

I samband med att dessa händelser blev kända för allmänheten i media uppstod det en livlig debatt som diskuterade hur och varför detta hade skett. För att förklara vad som skett sökte man nya begrepp som förklarade händelsernas förlopp och det är här som fenomenen ”Heder och kultur” och ”Hedersmord” dyker upp. Både samhället och brottsutövare använde sig av begreppet ”heder” för att förklara det som skett. ”Samhället” å sin sida använde det som en förklaringsmodell till det inträffade och även fortfarande pågår inom olika familjer där utländskt ursprung är starkt representerat. Brottsutövarna å andra sidan använde det som medel för att förmörka och förmildra omständigheterna kring brottet genom att påstå att dessa handlingar utfördes i syfte att behålla ”hedern” i familjen. ”Heder” och ”Skam” kom alltså att bli nya begrepp som figurerade både i media som i artiklar inom forskarsamhället. Forskare, politiker och journalister gav sig alltså in i debatten och presenterade sina olika analyser på hur vi ska närma oss ”heder och hedersmord”. Debatten utmynnade i att ”hedersmord” blev en företeelse som enhälligt blev betraktat som mord i lagens mening. Den brottsliga handlingen som utfördes blev alltså rubricerad som mord och kan alltså inte bli behandlad som en särskild lagparagraf i lagtexten förbehållen grupper med utländskt ursprung.

8å långt nådde debatten sina syften i media – men något annat väsentligt glömdes bort som Wikan mycket tydligt framhåller och det är flickornas situation. Hur ska denförbättras efter dessa omständigheter? Wikan ställer den viktiga frågan och det är - Hur kan lagen skydda dessa flickor? Vilket vittnesskydd kan de få om de väljer att anmäla sina familjer? Vilken tillflykt kan de ta när de flyr sina hem? Hur blir de omhändertagna? Vem har ansvaret? Wikan kommer med det smärtsamma svaret – samhället sviker dem. Hennes titel på boken ”Generous Betrayal” kan tyckas vara en ytterst passande titel i sammanhanget. Detta för att boken i många avseenden lyfter fram många företeelser som borde fått mycket mer uppmärksamhet och uppföljning än det i själva verket fått.

Wikans bok är en i mitt tycke en intressant och engagerande läsning. Många frågor lyfts fram i en annan dager och vänds och vrids på ett tilltalande och i många fall besvärande sätt. Konceptet ”kultur” är ett vedertaget begrepp som många anser ha den ”rätta” definitionen på, därför var Wikan en uppfriskande läsning. Hennes bidrag kan därför tyckas vara ett välbehövligt sådant eftersom vi i så många fall har begränsade referensramar och särskilt när det ”western-europeiska” synsättet får styra vårt sätt att se på vår omvärld.

Kommentarer från Annaliina

Karin, i din text tar du upp bl.a. frågan om hur begreppet kultur förhåller sig till och i lagtexter och hur Wikan resonerat kring detta. De synpunkter som förs fram anser jag är väldigt spännande just pga diskrepansen och den bristande logiken i resonemanget som vi alla kommit att acceptera och ta för givet. Precis som du skriver och Wikan argumenterar för, framställs immigranter i några avseenden som likvärdiga med en stats övriga medborgare och i andra avseenden är de (”vi” skulle jag kunna skriva i och med jag invandrat själv;) helt olika värda. Dessutom diskuteras invandrade individers rättigheter och skyldigheter i förhållande till staten ofta utifrån ett slags nyttjandeperspektiv, vilket strider starkt emot de flesta västerländska nationernas grundideal om solidaritet, frihet och jämlikhet. I annan litteratur vi läst på den här kursen diskuterar bl.a. De los Reyes et al. (2005) samt Peterson och Hjelm (2007) samma sak, den exkluderande inklusionen som hänger ihop med nationsbyggandet och -bevarandet. Att en nation eller en stat är en social konstruktion baserat på överenskommelser människor emellan och glöms ofta bort. Enligt min mening är Wikans text ett välbehövligt och nyanserat bidrag till debatten om kultur och nationsbyggande i det moderna Europa. Hon skriver emellanåt djärvt och verkar inte vara rädd för att synliggöra ”sanningar” som blivit förgivettagna.