User:Sorenhogberg/Intersektionalitet 1 SH

Intersektionalitet Jag möter aldrig i boken Intersektionalitet, Kritiska reflektioner över (o)jämlikhetens landskap skriven av Paulina de los Reyes och Diana Mulinari (2005) någon formulerad definition av begreppet intersektionalitet. Därmed inte sagt att detta kan utläsas via de reflektioner som författarna presenterar. Jag menar ändå att det kunde vara på sin plats eftersom det finns en språklig motsättning i hur begreppet används t.ex. i meningen: Ett intersektionellt perspektiv ställer frågor om hur makt och ojämlikhet vävs in i uppfattningen om vithet, manlighet, könstillhörighet, heterosexualitet, klasstillhörighet m.m. genom ett ständigt (åter)skapande av nya markörer som gör skillnaden mellan ”vi” och ”dem” till sociala koder. (s.9-10) Begreppen intersektionalitet och perspektiv ger uttryck för skilda ambitioner. Att välja att betrakta ett fenomen ur ett valt perspektiv är att avgränsa studieobjektet, vilket i sig utgör själva grundproblematiken till varför begreppet intersektionalitet införs. Intersektionalitetens strävan är att involvera flera perspektiv i betraktandet av någon form av samhällsföreteelse, dvs. att frångå ett alltför ensidigt betraktande av studieobjektet. Begreppen intersektionalitet och perspektiv drar således språkligt sätt åt två olika håll. Med begreppet intersektionalitet avses enligt den förståelse jag finner i de los Reyes och Mulinaris text en utvidgning av perspektivseendet till att omfatta ett flertal samverkande perspektiv. Det är just denna samverkan som öppnar upp för ny förståelse av vad som blir oavsiktliga (men kanske även avsiktliga) följder av ett kunskapande ur ett avgränsat perspektiv. Ett intersektionellt perspektiv, uttryckt i singularis, kan därför ge intryck av att vara något annat än de olika uppfattningar som lyfts fram i den ovan citerade meningen, dvs. något annat som inte definierats. Mer begripligt framstår det när författarna uttrycker sig på följande sätt: Ett intersektionellt maktperspektiv ser vi inte enbart som synliggörande av den simultana verkan av skilda och interagerande strukturer av förtyck, vare sig det handlar om kön, klass eller etnicitet (s.8). I denna mening får begreppet intersektionalitet stå för ett förtydligande av på vilket sätt ett maktperspektiv är betjänt av att betraktas via flera olika utgångspunkter. Det är således makten som ska analyseras genom att tänka intersektionellt. Begreppet intersektionalitet blir därför starkt knutet till frågor om makt och avsaknad av jämlikhet men begreppet, såsom jag uppfattar det, har mer en metodologisk innebörd än en innehållslig eftersom intersektionen aldrig är begränsad till särskilda fördefinierade områden. Tvärtom finns, såsom jag uppfattar det, en ambition att ständigt finna nya utgångspunkter för att dekonstruera talet om den andre. Detta tal som diskursivt skapar ojämlikheter människor emellan. Författarna tar inte någon explicit diskussion om möjligheten av synliggöra förhållanden via andra icke nämnda perspektiv men alla deras reflektioner är i sig en presentation av allehanda olika möjligheter att intersektionellt använda olika perspektiv i betraktandet av diverse olika samhällsföreteelser. Framträdande och återkommande är dock perspektiven klass, kön och etnicitet men även sexualitet, ålder, tid och rum lyfts fram och påvisar vad som är möjligt att upptäcka när olika perspektiv samverkar. Det författarna vill framföra är att ”ett intersektionalietsperspektiv” möjliggör analysresultat som påvisar och förankrar maktrelationer i samhället utan att förfalla i ”en ontologisk rangordning om ojämlikhetens primat” (s.11). Med detta som syfte skulle även andra aspekter som exempelvis bristande kroppsfunktioner eller olika kroppskonstitutioner kunna samverka med andra perspektiv för att synliggöra den diskurs som konstruerar och vidmakthåller skilda kulturella och materiella villkor för människor. Intersektionaliteten har dock sitt ursprung ur en antirasistisk kritik av feminismen som trots sitt emanciperande perspektiv bidragit med en exkluderande praktik gentemot ”icke-vita” kvinnor, ett i sig paradoxalt resultat. Men fokus på könsmaktordning i en västerländsk kontext har osynliggjort kvinnors villkor i andra sammanhang, så även ”icke-vita” kvinnor levande i västvärlden. Deras situation har försvunnit i en allmän uppfattning om ”de andra” i bemärkelsen de ”icke-vita” som en grupp andra där frågan om kön blivit till en icke-fråga. Detta osynliggörande har snarare befäst rådande maktordning grundat på etnicitet. Det är ur detta som poängen med ett intersektionellt perspektiv växer fram, nämligen att synliggörandet av maktordning ur ett perspektiv kan paradoxalt leda till ett osynliggörande ur ett annat. Den vita feminismens hegemoni är ett exempel på detta vilket synliggjorts av ”black feminism” som förenar fler perspektiv i analysen av ojämlik fördelning av materiella och symboliska resurser. Ett annat exempel som de los Reyas och Mulinari lyfter fram är den diskurs som i Sverige förts med välfärdsstaten som kristalliseringspunkt. Den politiska stävan att utjämna ojämlikheter ur ett klassperspektiv har samtidigt tagit sin utgångspunkt i att se nationer som en självklar indelningskategori av världen. En indelning som i sig skapat förutsättningar för rasifiering, vilket ur ett etnicitetsperspektiv snarare har bidragit till att cementera ojämlikheter ur detta perspektiv. Framväxten av idealbilden ”det svenska folkhemmet” skapade samtidigt ur etnicitetssynpunkt en vit svensk hegemoni. I förhållande till motsvarande problematik faller det postkoloniala perspektivet väl in i intersektionalitetens strävan att synliggöra maktstrukturer. Intressanta och viktiga analysresultat är kolonialismens och imperialismens nära koppling till framväxten av upplysningens värderingar. Talet om mänsklig frihet, jämlikhet och broderskap har sin hemvist i ett västerländskt perspektiv som tagit sin utgångspunkt i klasskillnader och osynliggjort både könsmaktordning och rasistiska orättvisor. Att inte synliggöra olika perspektiv och ställa dessa i relation till varandra leder således till ett osynliggörande enligt ett intersektionellt maktperspektiv. Detta kan också bli följden av ett postmodernistiskt synsätt där talet om alltings icke-essentiella position också gör ojämlikheter till en icke-fråga. Ett postkolonialt perspektiv kan därför inte reduceras till ett postmodernistiskt teoretiskt projekt. Den postkoloniala teorin strävar också, till skillnad mot postmodernismens subjektssyn, mot (i bemärkelsen för) ett hävdande och bejakande av förvägrad subjektivitet. De strukturer av över- och underordningar som existerar i samhället kan därför också synliggöras genom uppmärksammandet av identifierbara motståndsdiskurser. Av ovanstående återgivning av de los Reyes och Mulinaris text framgår tydligt att intersektionalitet placerar sig inom traditionen kritisk forskning, vilket också uttrycks av författarna (s.11). Jag ser också stark koppling till den kritiska diskursanalysen såsom den presenterats av Jörgensen och Phillips (1999) i och med att intersektionalitetsperspektivet står i ett dialektiskt förhållande till diskurs som konstituerande och diskurs som konstituerad. de los Reyes och Mulinari återkommer gång på gång till ett diskursivt angreppssätt parat med analysen av materiella resurser för att ett intersektionellt maktperspektiv ska kunna ge ökad rättvisa i synliggörandet av ”(o)jämlikhetens landskap”.

Referenser de los Reyes, Paulina & Mulinari, Diana (2005) Intersektionalitet, Kritiska reflektioner över (o)jämlikhetens landskap Malmö: Liber.

Winther Jørgensen Marianne & Phillips Louise (2000) Diskursanalys som teori och metod. Lund: Studentlitteratur.