User:Sorenhogberg/PM

Kommunikativ kompetens diskuteras av Alan Davis ur ett sociolingvistiskt perspektiv.

Genom att ta utgångspunkt i diskussionen om vad som utmärker ”the native speaker” problematiseras innebörden av kommunikativ kompetens. Med referens till Hymes lyfter Davis (2003:104) fram fyra kriterier som han menar ringar in vad kommunikativ kompetens kretsar kring. För det första rör det sig om en förmåga att känna av språkets historiska dimension i så motto att kunna avgöra när ett uttryck upplevs som ålderdomligt, dvs. inte längre i samklang med tiden och därför olämpligt att använda. Men i kompetensen ligger samtidigt förmågan att förstå innebörden när sådana uttryck används tack vare en kännedom om språkets användning i andra tidevarv. För det andra innebär kommunikativ kompetens en fallenhet att avgöra vad som är ett praktiskt rätt sätt att uttrycka sig. Det handlar om en kompetens att sätta samman orden i en följd som går utanför det som betraktas som grammatiskt korrekt, dvs. en väl vald kombination i relation till det pågående samtal som pågår. Vidare är kriteriet användbarhet ett uttryck för kompetensen. Den förmåga det svarar emot bottnar i insikten om att ord kan ha olika betydelser i olika sammanhang, dvs. en förmåga att i situationen kunna avgöra när ett ord blir obrukbart på grund av termen ges en annan innebörd än vad som är avsikten. Till sist utgör det fjärde kriteriet en kontextuell kompetens, vilket rimligtvis borde kunna förstås som en aspekt vilken redan finns närvarande i de tre första kriterierna. Davis (2003:106) för också själv fram denna synpunkt men tar detta som ett argument för sin sociolingvistiska utgångspunkt. Kommunikativ kompetens menar han är i grunden alltid sammanlänkad med den kontext vari kommunikationen sker. Vad som utmärker ”the native speaker ” är förmågan att urskilja meningen med en utsaga eller ett enskilt ord, att använda ord på ett annat sätt i ett förändrat sammanhang och att förstå ordens djupare innebörd i relation till den kulturella kontext de är framsprungna ur. Olika grad av djup som Davis (2003:112) benämner som weak respektive strong approach kan inte utgöra en åtskillnad för att definiera ”the native speaker” men är begrepp som påvisar skillnader i kompetens. Den slutsats Davis drar är att kommunikativ kompetens är artikulationen av en lingvistisk kompetens i situationen.

Den fråga jag ställer mig i relation till ovanstående slutsats är i vilken grad nätseminariet utgörs av en plats. Vad innebär en virtuell plats? Det förefaller som att vi kan uppfatta platsen på vitt skilda sätt, den finns inte men ändå finns den. När studenter ”träder in” till nätseminariet ter det sig rimligt att studenten föreställer sig en plats för utbildning där nya lärdomar ska växa fram, men samtidigt äger alla deltagare kännedom om att var och en hör hemma på olika fysiska platser i världen. Det förefaller lika rimligt att vetskapen om respektive persons geografiska hemvist också utgör platser som får påverkan på hur situationen kan uppfattas. Liksom det väcker frågor om hur platsen uppfattas om studenter inte känner till var deltagare hör hemma. Att befinna sig på plats för ett nätseminarium bör därför kunna förstås som en plats vilken spänner från uppfattningen om att vara på en gemensam virtuell plats till att vara på en geografisk plats i möte med många samtidigt existerande platser.

Att möta och kommunicera med andra studenter vid nätseminarier innebär att varje deltagare ställer sig frågor om var de andra befinner sig, något som självklart också sker när studier bedrivs på campus. Det rör sig om frågor var de andra bor, om de bor själva eller i familj, vilka platser de vuxit upp på, var de trivs, var de tidigare arbetat, vilken skola de genomför sin verksamhetsförlagda utbildning på mm. mm. I samma ögonblick som samtalet startar lyssnar var och en in hur andra uttrycker sig och genast påbörjas placeringen av de andras hemvist. Det sker genom att lyssna efter utsagor som avslöjar platser men också via språkets dialekter och brytningar. Får vi svårt att placera någon på en plats uppstår lätt en önskan om att få ställa frågan: Var kommer du ifrån? Davis (2003:99) menar att vårt muntliga språk sänder signaler som tas emot i termer av medlemskap. När vi hör någon prata drar vi genast slutsatser om personen hör hemma på vår plats eller rättare sagt någon av mina olika gemensamma platser eller inte. Att ”träda in” på ett nätseminarium utgör en otydligare plats än ett fysiskt rum på campus. Vi kan genast dra slutsatsen att det inte alls är självklart att vi bor relativt nära varandra. Lärosätets geografiska plats utgör inte någon samlingspunkt varifrån vi kan försöka placera varandra. Vad det innebär är svårt att veta. Vi kan tänka oss att samtalet om varandras platser ökar i angelägenhetsgrad, men vi kan också tänka oss att platsen förblir mindre viktig och om det i så fall leder till ett mer dekontextualiserat samtal?